|
![](../images/pixel.gif) |
TEXTY č. 35 (PODZIM 2004)
RECENZE
Petr Stojan: Na hraně jazyka, který nic nesděluje?
Jakub Chrobák: Kam s ní? Nad prózou Jana Kobzáně.
Petr Stojan: Na hraně jazyka, který nic nesděluje?
Tak nějak přežívám ubíjejícnost několika dnů volna, které nejspíše na
většinu z nás, více či méně „normálních", v těchto letních,
prázdninových měsících dopadne. Nevěda, co s ním, vzal jsem do rukou
knihu, která by mohla hrůzu z mořských pláží či rybničných plážiček
kapánek zlidštit hrůzou poněkud jinou, jak se pěkně říká „existenciální".
To se mu to vtipkuje, cynikovi, říkáte si asi všichni Vy obeznámení literární
fandové, ale vězte, že se pouze snažím omluvit to, že píši o knize, která
již, nehledě na své vročení, recenzována byla a snažím se tedy právě
Vás odradit od toho, abyste četli dále, neb vše již zajisté víte. Alespoň
jde-li Vám o informaci a nečtete-li tyto řádky právě z podobných
důvodů, tedy zabít nudu volných dní.
Na výboru z Ryčlových prací, především prozaických, ale sem tam
i veršovných, doprovázených vlastními ilustracemi, mě tu zajímá zvláště
jedna věc (byť jde o knihu zajímavou i z mnoha jiných důvodů), kterou
bychom mohli najít i ve zmíněných recenzích (viz. Tvar 04/2004); jak
už to tak bývá, hledáme-li jen to, co najít chceme. Na jednu stranu se
čte jako něco, čemu se říká autentický záznam, něco, co se velmi blíží
jak „objektivitě" tzv. literatury faktu, tak jakési zprávě o „subjektivních" prožitcích
autora. (Skoro jako by bylo možné takovou fúzi teoretických konceptů
uskutečnit právě na poli literatury, pokud možno psané autorem trpícím
nějakou psychickou poruchou. To ale radši nechme být
) Na druhou
stranu se čte jako něco, čemu se říká literatura, poezie (POEZIE), nebo
cosi, co má tzv. literární kvality, estetickou hodnotu či jakýho to čerta,
které spočívají asi v něčem jako „metaforickém bohatství",
„umění komponovat a fabulovat", stylu atp. atd.
Asi bychom se přitom měli ptát, jak vystopovat toto dvojí fungování
v inkriminované knize; tedy: přistoupit na to, že kniha takto funguje,
že je takto čtena, ale pokusit se toto fungování nějak osvětlit a to
třeba tak, že si všimneme některých aspektů knihy, které by mohly být
relevantní pro podobná dvojí čtení (přičemž samozřejmě nevylučujeme jako
možná naprosto odlišná čtení). Na tomto omezeném místě si však mohu dovolit
jen pár nápadů a postřehů.
První načrtnutý typ čtení se zdají podporovat vlastní Ryčlova slova
z Živočichopisu (vlastního životopisu), který je v souboru
též otištěn. „Píšu vlastně z potřeby. Knihu PAVILON ČÍSLO 13
jsem napsal z touhy nějak sdělit, veřejnosti, jaké je to na psychiatrii
někdy nesnesitelné. (
) Také si myslím, že ty události a
pocity (zabělené místo) z uzavřeného prostoru jsou viděny
očima pacienta, takže pro psychiatry a psychology by mohla být zajímavá
a podnětná (
)
snad ještě to, že jsem člověk, který
by bez jakéhokoliv tvořivého vyjadřování zahynul jako ryba na suchu." Jak
vidíme, mluví se tu o vyjadřování, potřebě či touze nějak něco sdělit,
především pak události a pocity. Na tom by nemuselo být ještě nic tak
zvláštního, takové řečičky o literatuře známe všichni až moc dobře. (
A
navíc, jak známo, nikdy nevěřte autorovi!) Nebýt ovšem toho, že v povídce Skupinová
terapie nechává Ryčl hlavního hrdinu, jakési alterego a vypravěče
Raucha (který je od autora samého odlišitelný pouze při striktním zachování
naratologických kategorií) diagnostikovat nenormálnost důvodů hospitalizace
takto: „
to ticho (
) vycházelo ze všech. (
) Bylo
to takový nedorozumění. (
) Myslím si, že to nedorozumění
je vůbec věc, kvůli který sme tu všici zavřený."
Do popředí se tu evidentně dostává problém vyjádření, sdělitelnosti
a komunikovatelnosti. Autor je přesvědčen, že vyjadřuje a sděluje autentické
zážitky skrze postavu-vypravěče Raucha, který je přesvědčen o vlastních
problémech s komunikací, a to se mu, jak se alespoň zdá z recepcí
a recenzí, daří, přinejmenším je-li recepční skupinou komunita čtenářů
tzv. literatury. Tato komunita ovšem nevnímá Ryčlova sdělení jako zprávu
o stavu českých psychiatrických klinik na přelomu osmdesátých a devadesátých
let, ale jako specifickou uměleckou výpověď, a to platí i pro oddíl Páté
přes deváté, oddíl surových, nepřepracovaných deníkových záznamů.
Jde o to, že některé postupy, používané při zápisu prožitků „nenormálního" člověka,
jsou jakýmsi hraničním případem postupů, používaných pro vyvolání estetického
efektu. Jeví-li se těkající myšlenkové skoky v deníkových záznamech Páté
přes deváté jako typický příznak inkoherence myšlení, lze naopak
v propracovanějších textech, především pak v souboru Pavilon
číslo 13, chápat kultivovanější příznaky podobných skoků jako stylotvorné
prostředky s poetizující funkcí. Například nejfrekventovanější Ryčlova
metaforika, založená na identifikaci dvou individuí, mezi nimiž se souvislost
hledá přinejmenším obtížně, je pouze kondenzací takového inkoherentního
skoku. Z tohoto úhlu pohledu se osvětlují přechody mezi rozdílnými
užíváními jazyka ve „zprávě" a v „literatuře", které fungují
podobně jako přechody od „normality" k „šílenství". Popis pacienta
Kosa z povídky Kuřárna pavilonu číslo 13: „Bydlí v sobě
a zalévá si pár posledních chudobek. Je to hrozně dlouhé slovo, které
nikdy nepochopím. Dřevorubec, co si rozdělává oheň, aby si rozmrazil
ruce, sekeru má opřenou o smrk a všude je bílé ticho jako na začátku
svatby; někde hučí příboj, daleko, tříská sebou o skálu a hrozí děsivou
napřaženou vlnou."
Nyní to vypadá, jako by literatura či POEZIE na rovině jazyka suplovala
„šílenství" či „nenormalitu" na psychosociální rovině. „Asi
když se tři lidé domluví na tom, že ovoce, které leží na stole, je pomeranč,
ten, který bude tvrdit, že je to banán, bude nenormální a bude bitý,
kurtovaný a bude křičet hrůzou, protože porušil řád normality, dohodnuté
právo tří lidí, společnosti, která se na něčem domluvila. Jenom štěstí,
že existuje Poezie. Člověk by umřel, kdyby žil jen s vědomím pomeranče." Takové
nahlížení Poezie či Literatury jako cesty úniku se pojí s nepojmenovatelností
„nenormálního" světa, což je jen orlem mince, jejíž hlavou je naprostá
identifikace slov a světa resp. věcí. Magická představa, že věcí se zmocníme
jejich pojmenováním, vynucuje poetickou praxi pro zmocňování se cizího
a nenormálního. Obvykle slýcháme, že „básník pojmenovává nové skutečnosti" atp.
Nic nového, ale přesto
: „SLOVO!
to trvalé pouto: někdy
vyřknuté s takovou naléhavostí
že hrobníkům bez citu padají
ze stropu očí hořké slzy
," trocha patosu k „POEZII" velkými
písmeny a „se Zet – jako konec abecedy" patří.
Nacházíme tu však hranice, v nichž dochází k posunům a přechodům
mezi normálním, nenormálním, prostou domluvou a poezií. Z jedné
strany nedosažitelné sdělení či vyjádření jako prostředek porozumění,
z druhé naprostý blábol – podmanivý, ale temný; a někde uprostřed
pobíhá literatura a poezie. Hledání těchto hranic, jejich nesmělé ohmatávání
a přechody mezi nimi, jsou supercloumákem naléhavosti, kterého je nám
nejen v těchto pivně splývavých a líných dnech rozhodně zapotřebí,
a který nám může nalít třeba právě Kahudův výbor z Ryčlovy tvorby.
(Václav Ryčl: Pavilon číslo 13, Petrov, Brno 2003.)
Jakub Chrobák: Kam s ní? Nad prózou Jana Kobzáně.
Kniha Jana Kobzáně O zbojníkoch a pokladoch v době svého vzniku
nezpůsobila žádný velký rozruch, zato toto dílo obdivovali autoři uměleckým
cítěním Kobzáňovi blízcí (připomeňme alespoň Vladislava Vančuru a Josefa
Čapka). Dnes je známá spíše tím, že ji autor sám ilustroval nádhernými
dřevoryty. Navíc je kniha zařazována trvale jako jakýsi dokument lidového
vyprávění, snad dokonce laická verze sběratelské práce. Je to myslím
veliké nedorozumění, proto se pokusím několika poukazy na zvláštní, svrchovaně
umělecký svět příběhů Kobzáňovy knihy poopravit pohled na umělce, který
je u nás prakticky neznámý, protože se stal „regionálním" výtvarníkem,
což dnes znamená lidovou, ne úplně kultivovanou atrakcí.
Především: kniha se od folkloristiky liší jednotnou stylovou řečí. Všechny
příběhy spojuje schopnost nejen zaznamenat, ale i vnitřně interpretovat
jednotlivé postavy, jejich psychologické příběhy, způsob mluvy, atd.
Není to jen záznam valašského nářečí, Kobzáň tuto základní stylovou rovinu
překračuje hned několika směry. Pokusím se to ukázat na závěrečném textu, O
dvúch súsedoch a o zbojníkovi, co spál pod hlohovým chrástem, jak ho
našli.
Za prvé vypravěč výjimečně používá i spisovnou češtinu, navíc ji užívá
nečekaně, bez nějakých zvláštních, jasně čitelných motivací, čímž prozaický
text dramatizuje, protože není patrné, z jakých důvodů jsou na určitých
místech tvary nářeční a tvary spisovné. Jde možná o to, že i Kobzáňova
próza vznikala jako jakýsi hlubinný výtrysk, láva, která se nahromadí
a pak likviduje vše kolem sebe. Podobná je totiž i struktura Kobzáňovývh
obrazů. Všechny ty zádumčivě přísné tváře upomínají se
bou na boj, který se odehrával mezi plátnem, barvami a umělcem.
Ano, možná, že jde o znak jakési regionálnosti valašské kultury, kterou
se jednotlivé odborné ústavy odmítají soustavněji zabývat, ale je-li
tomu tak, pak jde o znak, o nějž by se měla pokoušet celá kultura, řekněme:
jde o znak jednoho z posledních aspektů identity uměleckého díla a smysluplnosti
tvůrčího činu. Bez něj umění přestává být tím, co od něj očekáváme, musíme
očekávat: poslední vozbou, za kterou už je pouze lhostejný a tichý, spořádaný
svět.
Zpět ke Kobzáňovi. Působí nečekaně, když ve scéně z trhu, z prodeje
býka, je jednou užito spisovné vazby, aby se za chvíli, snad v podlehnutí
představě debaty dvou Valachů, znova přešlo k dialektu. Ovšem situace
tím zůstává významově napjatá, stále od ní cosi očekáváme, cosi jiného,
a nakonec, v pokračování, se to i dovídáme: je to tón skrblictví, který
se ozývá ze spisovné vazby:
„Chlapisko zacéníl. Préj tolik a tolik. Ale Filipovi to bylo málo."
„Přidáš ešče." A řekl, co za ni chce (proložil J. Ch.).
„Íííí... Bratře, spustíš. Co spustíš?"
Tento tón bude sice potrestán nejprve krádeží (když totiž Filip jde
s penězi lesem, je okraden) a později i výsměchem. Aby se vypravěč
mohl vysmát jedné postavě, stačí když vykreslí její nehrdinské chování,
zejm. slzy jsou výrazem ne-mužnosti: „Začal naplákať (proložil
J. Ch.) Filip. Že tento, že dyť je chudobný, dětí hromadu že má a gdesi
cosi, prosíl" A zde Kobzáň volí pro změnu výraz nářeční, ale s poněkud
odstíněným významem. Naplákať totiž není jen začít plakat, mít na krajíčku,
ale má též význam „pláčem obtěžovat". A to je účinek, kterého próza
dosahuje. Chtě nechtě je čtenář dotčen bázlivostí Filipovou a když se
k ní skrytě přidá i onen spisovnou vazbou zdůrazněný pocit hamounství,
postava je nám krajně nesympatická a zbojníci jsou vlastně v právu.
Dalším bodem, kterým Kobzáň překračuje lidovou slovesnost směrem k výsostnému
uměleckému činu je skutečnost, že Kobzáňovy příběhy jsou vícevrstevnaté;
jednotlivé děje mohou být jen epizodickými zápletkami, ale mohou mít
také svá pokračování, čímž je Kobzáň velmi blízko vývoji moderní prózy.
A tak i v příběhu O dvúch súsedoch a o zbojníkovi, co spál pod hlohovým
chrástem, jak ho našli se prodej Filipova býka neobejde bez „dopovězení."
Když už se zdá, že Filip je ztrestán krádeží i posměchem, přichází třetí,
uklidňující, a do jisté míry i lyrický smích: Filip ve fantaskní noční
scéně potkává démonického muže se „stříbrnú píščelkú", kterému si
stěžuje a přidává svému neštěstí: „Co plaču... Podívajte sa, velkomožný
pane. Su chudobný člověk, dětí hromadu, nahé, hladné, vola sem mosel
prodať, coby mě hlady nepomřely..." Ovšem
muž svou píšťalou přivolává zbojníky, před nimiž plísní Filipa za lež. A navíc:
koná se hostina, jakási veselice, ve které se ozývá pohanská potřeba masa,
zpěvu, tance a pití, jež je zakončena zabijačkou Filipova býka. A Kobzáň tu
znovu použije prostředek, který není typický: vnitřní monolog postavy nijak
neuvozený. Zničehonic tu kontrastně vedle sebe stojí nepojmenovaní svobodní
muži a sedlák nemyslící na nic, než svůj majetek: „Filip enom pohlédál. Si
myslél první chvílu, že gdyž mu peníze zebrali, že aspoň teho vola mu nechajú
si odvésť. (...) Až bylo maso navařené, chlapi polévku vyléli na zem a enom
samunké maso jedli. Kolik gdo chťél. Rukama si brali. Z kotlů.
Volali na Filipa: „Čuješ, poď si vzít."
Ale Filip nechťél. Ani do huby."
Další zvláštností Kobzáňových zbojníků je způsob, jakým naznačuje tónickou
strukturu řeči. Z uvedených případů je patrné, jaký význam pro Kobzáně
měl důraz, asi nejvíce patrné je to na dlouhých hláskách ve slovech „nechtěl" a
„chtěl". Ovšem znovu: nejde o žádné pravidlo související s dialektologickým
či jiným přepisem. Postavy, které tu myslí, konají a cítí, mluví naprosto
osobitou, Kobzáňovou řečí.
Je ještě mnoho dalších témat, o kterých by se mělo v souvislosti se
jménem Jana Kobzáně mluvit, a to v širším kontextu než jakým je jedna
nářeční oblast, jeden kraj. Za „škraboškou" (beztak nádhernou) folkloru
se totiž skrývá podstatný umělecký čin. Nejprve je ale nutné ustavit
Kobzáňovo dílo v odborném mínění, vyvzdorovat mu místo v české literatuře,
potom snad dojde i na srovnávání, která mohou ukázat zajímavé souvislosti.
|
![](../images/pixel.gif) |