|
![](../images/pixel.gif) |
TEXTY č. 35 (PODZIM 2004)
Z archivu
Mojmír Trávníček: Dva dopisy o rytířskosti
Autorské osudy: Básník Miroslav Kubíček
Mojmír Trávníček: Dva dopisy o rytířskosti
(S připomínkou 100. výročí narození Jana Zahradníčka)
Zatímco básníci – nejenom konjunkturální veršovci – spěchali po válce
již v květnu 1945 s publikováním své válečné občanské poezie a chvalozpěvů
na osvoboditele, Jan Zahradníček zůstával mimo tuto tlačenici. V létě
1945 sice vyšel jeho Svatý Václav, skladba z roku 1944, ale pouze
bibliofilsky pro malý okruh přátel; stejně tak vydal Jan Jelínek ve Frenštátě
jako bibliofilii koncem roku 1945 Žalm roku dvaačtyřicátého. Bohatou
žeň válečné lyriky dával básník dohromady jen obtížně: básně uvázly v
různých skrýších nebo byly deponovány u přátel, některé se ztratily,
jiné byly objeveny až po dlouhém hledání. (Historie se záhy měla opakovat:
řadu básní z let 1948-52 Zahradníček svěřil důvěryhodným známým, ale
jeho dlouhodobé věznění a předčasná smrt způsobily, že u nich zůstaly
a vynořily se na světlo boží víc než po dvaceti letech. Příběh dobrodružného
putování některých básní z vězení byl ještě dramatičtější.) Když konečně
sbírka Stará země byla připravena k tisku, vydání se zkomplikovalo
různými průtahy zejména kvůli „povolovacímu řízení" na komunistickém
ministerstvu informací, které uvolňovalo příděl papíru pro „reakční" nakladatelství
jen velmi zdráhavě. – Mezitím byl Jan Zahradníček terčem surových novinářských
útoků v týdeníku Kulturní politika (šéfredaktor E. F. Burian) a v komunistickém
tisku; nařčení z kolaborace s nacisty bylo sice čirou fantasmagorií,
tím nenávistněji však bylo požadováno, aby byl vyhnán z české kultury
proto, že za druhé republiky (1938) prý „napadal zavile základní ideje,
na kterých stála první republika", tupil soudruha Stalina atd. Leckteré
věty z těchto žurnalistických útoků byly zakrátko takřka doslova převzaty
prokurátorem a soudem v nezákonném procesu, který v roce 1952 Zahradníčkovi
vyměřil 13 let žaláže.
Na jaře 1946 se svěřuje básník příteli Vladimíru Vokolkovi: „...má vykřičenost
zrádce a kolaboranta mne izoluje, nikdo o mne nezavadí, zvláště tady
v Brně. Stýkám se, abych tak řekl jenom s našimi lidmi." Právě
tento trýznivý stav však přispěl k úžasné básnické regeneraci: „Chystám
se k něčemu, k nějakému verši, a cítím, že musím začít zase od začátku.
Zkušenosti za posledních devět měsíců jsou po všech stránkách tak převratné
a ohlušující, že dosavadní prostředky na jejich vyjádření nestačí..." Ohlašoval
se tak zrod lyriky Roušky Veroničiny a exploze La Salletty a Znamení
moci.
Osobní situace pomlouvaného básníka, čerstvě ženatého redaktora Akordu
a šéfa nakladatelství Brněnské tiskárny, byla kormutivá, izolace stresující.
Tehdy se mezi našimi, tj. těmi, kdo zůstali věrni přátelství se
Zahradníčkem, osvědčil zejména Robert Konečný (1906 – 1981), vědec
ryzí mravní integrity a básník (vědecky pracoval v oblasti psychologie
a filozofie), za okupace vězněný odbojový pracovník nezpochybnitelného
charakteru. Byl znám také jako popularizátor Masarykových filozofických
a politických myšlenek. Vedl tehdy literární rubriku v brněnském deníku
Čin a řídil měsíčník List Sdružení moravských spisovatelů. Pravidelně
přispíval Janu Zahradníčkovi do revue Akord a zastával se ho zejména
v literárních kritikách jeho nových knih. Z jeho korespondence vyplývá,
že mu rozmanitě pomáhal i v osobních a rodinných záležitostech.
O tomto ušlechtilém přátelství vydávají výmluvné svědectví dva dopisy
Jana Zahradníčka z kritického období prvního pololetí 1946. Ohlas
vzrušených událostí živě vnímáme ještě po letech, stejně tak dojemnou
vděčnost Zahradníčkovu. První dopis je datován v Brně 17. ledna 1947
(tedy v den básníkových jednačtyřicátých narozenin), druhý o pět
měsíců později, 17. června 1946.
Milý příteli, chystám se Ti napsat, co jsem se vrátil po Novém roce
do Brna, ale musel jsem zatím do Prahy a na svatbu Mastníka a včera
a dnes jsem doma, trochu churavím. Jeden dobrý člověk mi
přinesl výstřižek z Činu. Tvůj referát o Žalmu, potěšila
mě Tvá slova, i když nemohu zakrýt, že své ocenění zveličuješ – vzhledem
k tomu štěkotu, který se neustává proti mně rozléhat ze
všech možných psinců. Dneska jsem dostal k tomu ještě dopis
od Čestmíra Jeřábka, který mi sděluje usnesení výboru SMS, abych se
„až do vyjasnění záležitostí, jež je nyní předmětem tiskových debat,
nepovažoval za činného člena jmenovaného Sdružení". Měl jsem tisíc
chutí odpovědět mu třeba i sprostě, ale ztížil bych tím situaci, ne
snad svou, ale těch, kteří se mne pořád ještě zastávají a především
Tvou.
Děkuji Ti ještě jednou za Písně z cely, které jsem si už několikrát
pročetl, a vždycky v nich nalézám nové věci. Mluvil jsem o nich s M.
Dvořákem v Třebíči, který si jich velmi váží a staví je výš než Seiferty
apod.
Nakonec ještě dotaz, zda bys nebyl ochoten přednášet v Moravanu,
v cyklu (Vyskočil, Fučík, Čep) o poesii a současnosti. Bylo by to někdy
v únoru. Bližší bychom domluvili ústně. Mohl by ses zastavit
někdy v Občance?
Mnoho pozdravů paní Olze a Tobě, také od mé paní. Tvůj
J. Zahradníček
Drahý příteli, Mařenka mi přinesla obtah Tvého referátu o Staré
zemi pro List. Jsem dojat přátelskou vřelostí a přece věcností Tvých
slov o mé ubohé poesii. Sám nedovedu a nechci rozhodovat o oprávněnosti
Tvých soudů, které mi přikazují tak závratně vysoké místo mezi básníky.
Do toho nemám opravdu co mluvit. Mohu však děkovat Bohu, že mi dal
zároveň s tak četnými a tak bezohlednými nepřáteli přítele, jehož rytířskost
a síla daleko převáží zástupy těch posunkujících a lajících.
Co bych si z nich dělal a co bych si dělal z jejich nadávek, když už
teď přichází tak krásné zadostiučinění? Děkuji Ti za ně ze srdce.
Přijdeme se za Vámi podívat ještě tento týden do sanatoria, ale posílám
Ti těch pár řádků už dnes, tak jsem netrpělivý Ti poděkovat a kromě
toho se bojím, že bych se ústně na to nezmohl.
Pozdravuj paní Olgu a Tebe a přeji Vám hodně hluboké a opravdové
radosti nad Vaší maličkou.
Tvůj J.
K oběma dosud nepublikovaným dopisům snad jen poznámku, že uznalou kritiku
básnického cyklu Roberta Konečného Písně z cely publikoval Miloš
Dvořák téhož roku v Akordu. – SMS = Sdružení moravských spisovatelů.
V Deníku Jana Zahradníčka z roku 1960 se lze dočíst, že manželé
Koneční osvědčovali své přátelství k Zahradníčkovi a jeho rodině i v
čase básníkova věznění a po jeho propuštění.
Autorské osudy: Básník Miroslav Kubíček
Miroslav Kubíček se narodil před sedmdesáti lety v Dolním Městě (někdejší
okres Havlíčkův Brod). Vystudoval Filozofickou fakultu Univerzity Palackého
v Olomouci a měl to štěstí, že se tam potkal s osobnostmi, nejen pedagogy,
kteří podstatným způsobem spoluvytvářeli obraz zlatých šedesátých let.
Kubíčkovými spolužáky byli například básník Jiří Pištora či Radoslav
Lošťák, jeden ze zakládajících členů prvních divadel poezie (Lošťákovo
prostějovské divadlo poezie se jmenovalo Větrník), pozdější dramaturg
olomouckého a ještě později Národního divadla v Praze. Oba, ke škodě
české kultury, předčasně odešli. Miroslav Kubíček se po univerzitních
studiích usadil v Šumperku a v tomto městě, a ve složitějších dobách
pak na Šumpersku, učil na středních školách. V roce1963 vydal v Krajském
nakladatelství v Ostravě básnickou prvotinu „Dny sluncí". Nebylo
tehdy lehké vydat knížku a každá vydaná knížka přitahovala spontánně
pozornost veřejnosti. Kubíčkův originální lyrický jazyk měl zejména
mezi mladými čtenáři velký ohlas. Kubíčkova poezie, zvláště pak v prvním
oddíle sbírky, byla mužnější podobou Wernischovy sensitivní, životem
a přírodou okouzlené poezie ze sbírky Kam letí nebe, vydané už v r.1961.
Byla otevřená nekonečné rezonanci prvních milostných prožitků, ale
i tak samozřejmých věcí jako je chůze či zastavení v krajině či „objevů" proměn
přírodních obrazů v poklidně plynoucím čase. Autor „Dnů sluncí" ze
zařadil k nadějným moravským básníkům. Do ostravského nakladatelství
předal ve 2.pol.60.let rukopis nové sbírky, kterou nazval „Lesy jazyčné".
Vydání tohoto básnického titulu bylo ohlášeno, příšel však rok 1968
a zákaz publikování. Na dvacet let se Kubíčkovo jméno
vytratilo z české literatury.
Od roku 1990 vydal Miroslav Kubíček osm knih, tři sbírky pohádek,
ostatní jsou knihy veršů. K vydání má připraveny dva soubory
pohádek z Jesenicka.
Kubíček je básníkem Jeseníků. Zná tyto hory důvěrně, umí jim naslouchat,
snaží se porozumět jejich řeči a převést tuto řeč do našeho jazyka.
A tak zcela přirozeně a ve stále znovu obnovovaných básnických
pokusech Kubíčkova autorská řeč šumí a praská, přelamuje se jako vody
přes kameny a jezy, křičí a vzápětí se ztišuje, aby nabrala znovu dech
pro vyjádření osobní, mnohdy bolestné životní zkušenosti.
Před nedávnem se severomoravský autor pustil do básnicky stylizovaného
vzpomínání. Vzniká zajímavá knížka. Z její pracovní verze publikujeme s laskavým svolením
autora a zároveň s blahopřáním k autorovu životnímu jubileu část jedné
kapitoly.
–dm–
Ukázka ze vzpomínkové knihy
Odvalený kámen
MÁM KÁMEN NA SRDCI
kameny a mozoly
kameny tatínkovy
namoklý kámen
chvěje se modrooký
až slzí oči
Po jednom návratu do řeky, na které se hvězdy pohupovaly jak malé bárky,
jsem cítil dotek mokré vody až do kostí. Chlad se protahoval mým tělem,
svíjel se jak chycený úhoř, takže v této chladné samotě jsem zatoužil
po slovech blízkých lidí. Nepotřeboval jsem hlučnost hostince, zlákala
mě tichost místnosti, ve které ke mně promlouvají knihy, obrazy, hudba.
Otevřel jsem krabici s dopisy, potřebovaly by roztřídit, a než jsem
sáhl po prvním, skoro jsem se zachvěl. Cítil jsem, jak se vrací čas.
Třeba z Olomouce 22. 5. 1956. Píše mi pozdější univerzitní profesor PhDr.
Oldřich Králík: „Milý pane kolego, něco jsem povídal, že si nedám vzít
právo na svatební blahopřání. Už jsem jich napsal hodně a lehko by jim
hrozila rutina a šablona. A myslím obyčejně na konkrétního člověka, a to
je dost jistá ochrana před šablonovitostí
Včera jsem Vás viděl a
slyšel s paní Kučerovou, která o Vás hezky vykládala
Obávám se,
že jste udělán z těsta básnického. Ale že z básníka máte více té zranitelnosti
než sobecké fascinace
. Myslím, že nikdy nezapomenu na vyjeveného
Chlapce s rohlíkem
Je zapotřebí mít talent ke všemu. K poesii,
k studiu i k tomu být člověkem. Nemohu Vám dávat recepty ani k jednomu
ani k druhému. Ale přeji Vám ze srdce, abyste co nepozorněji využil
té vzácnější hřivny, té hřivny života. Váš Oldřich Králík."
Vrátilo se mi studentské mládí. Děkuji Vám, pane profesore. Měl jsem
Vás rád. Sedím s Vámi na břehu ramene Moravy, dívám se na Vás v kostele
sv. Mořice. Stále Vás vidím
Listuji mezi dopisy a vrací se mi ČAS. S ním se vrací mládí, láska,
kamarádství, přátelství, poezie, toulání, objevování krásy i svinstva..
To nejsou jen dopisy básníků Jiřího Pištory, Radka Lošťáka, Jaroslava
Mazáče, Dalibora Maliny, Kamila Bednáře, literárních kritiků Milana Blahynky,
Františka Všetičky, Františka Kobzy atd. „Můj milovaný," píše moje
žena Libuše a tenhle dopis z roku 1957 mě zavádí do Zábřeha, kde jsme
začínali bydlet, a zde já dovršuji svoji pedagogickou činnost. Návrat
po mnoha letech s doteky skoro na každém kroku.
Dopisy Jiřího Pištory jsou plné básní. Jezdívali jsme spolu z Olomouce
do Prahy, soutěžili jsme na fakultě v poezii. Píše: „Naše první duchovní
setkání se odehrálo pod topoly – byla to první naše společná láska
"
„Příteli vozko, melancholiku, opilče", píše Radek Lošťák. A dále:" Tvůj
dopis na mne zapůsobil jak teskná vůně orobince
a znovu ve mne
posílil tu zvláštní představu, že člověk není jen přítomnost, ale vždycky
celý souhrn přítomnosti a minula." A zase mnoho básní a mlčící oblohy,
neboť Jirka ani Radek už nežijí. Milí melancholici, nezapomenu.
Z dopisů plných něhy, lásky a poezie Dalibora Maliny či Jaroslava Mazáče
se bojím citovat. Dotýkají se mně jako maminčino pohlazení. Jsou krásné.
Z dopisů Milana Blahynky, za kterým občas zajíždím, na mě mává olomoucká
periferie, kam jsem často utíkal jako uličník ze šalebného města s cizími
domy, kdežto domky a zahrádky na okraji města připomínaly vesnici, krajina
se otevírala blíž k domovu. Současná doba Milanovy práce dost přehlíží,
pořád někdo k něčemu přihlíží, někdy až fanaticky, pomstychtivě. Milan
žije v Horce dost horce, je moudrý.
Z posledních dopisů zahřívají slova básníka, který se z Pardubic uchýlil
do Libiny. Petr Vosáhlo žije na starém statku v objetí ženy Růženky a
knih jako Bohuslav Rynek dříve v Petrkově. Přítel Josefa Topola, výborný
dramaturg a režisér. Mazlí se s ovečkami, s myšlenkami a se slovy.
Za ním do Libiny jezdím rád – začínal jsem zde učit a pár let jsme zde
se ženou bydleli. Jak se mnohé vrací! Když člověk stárne, asi zároveň
mládne. Ticho stárnutí je často ohnivé. Raději trochu skepse z ruského
přísloví: „Mládí nekoupíš, staří neprodáš." A basta.
|
![](../images/pixel.gif) |